Don Žilka Ľudovít 	
                                                            22. 10. 1957 P Žilka Ľudovít 52 Bratislava

Narodil sa 23. júla 1905
Prvé sľuby:  15. augusta 1926
Doživotné sľuby: 4. júla 1931
Kňazská vysviacka: 8. júla 1934
Zomrel: 22. októbra 1957

Životopis   
Ľudovít Žilka sa narodil 23. júla 1905 v Dubovanoch. Ako dvojročný stratil matku a ako desaťročný otca. Otec sa neskôr opäť oženil a z tohto manželstva mal dve dcéry. Obe však veľmi mladé zomreli na tuberkulózu. Malého Ľudovíta vychovávala sestra jeho matky Magdaléna Lukáčová. Už ako kňaz si na primičný obrázok napísal: „Rodičia ma opustili, Boh sa ma ujal.“

Po skončení základnej školy v Dubovanoch študoval na gymnáziu v Ružomberku a od roku 1924 na saleziánskom gymnáziu v Šaštíne. Dňa 13. 8. 1925 vstúpil do Saleziánskej spoločnosti v Radne v Slovinsku. Prvé sľuby zložil 15. 8. 1926. Pedagogickú prax absolvoval v rokoch 1927 – 1929 v Šaštíne a vo Svätom Beňadiku v rokoch 1929 – 1930. Tu zložil aj druhé dočasné sľuby. Odišiel na štúdium teológie do Turína, kde 4. 7. 1931 zložil večné sľuby a kde ho 8. júla 1934 kardinál Maurilius Fossati vysvätil za kňaza.

Prvým pôsobiskom dona Ľudovíta Žilku sa stala Moravská Ostrava, kde prevzal oratórium. V roku 1936 sa vrátil  na Slovensko a pôsobil ako kaplán v Bratislave na Miletičovej ulici do roku 1937. Od ďalšieho roku ho čakala veľmi náročná úloha. Bol menovaný za direktora saleziánskeho ústavu v Žiline. Lenže ten ústav si musel najprv postaviť. To sa mu podarilo už v roku 1938. Dovtedy býval v poschodovom domčeku pri sirotárskom Kostole sv. Pavla. V tomto kostole aj celebroval sväté omše. Neúnavne pracoval a chodil robiť nábory do ústavu po okolitých obciach. V Žiline dlho neostal, lebo Pán s ním mal ešte ďalšie plány. V roku 1941 prichádza do Topoľčian, aby aj tam založil saleziánsky ústav, ktorého sa stal prvým direktorom. V rokoch 1945 – 1946 si išiel odpočinúť na liečenie do Tatranskej Kotliny, kde vykonával duchovnú službu. Od ďalšieho roku bol preložený za špirituála Malého seminára v Trnave.

Lenže k moci sa dostala komunistická strana, ktorá už v roku 1949 zrušila prvé štyri saleziánske ústavy. Bola medzi nimi i Žilina, dielo dona Žilku, ale i Trnava. Dom v Žiline, ktorý tak ťažko postavil, sa zmenil na sídlo ŠtB a na väznicu. Spovednice z kaplnky použili ako búdky pre strážnikov pri bráne. Pedagogický študentát sa z Trnavy presťahoval do Hodov pri Galante. Zatiaľ provinciál don Jozef Bokor ponúkol kňazov zo zrušených ústavov pánom biskupom na fary. Trnavský apoštolský administrátor Mons. Ambróz Lazík, prijal dona Žilku na faru do Váhoviec. Spolu s ním tam prišli ešte dvaja saleziáni – koadjútori Pavol Múdry a Jozef Baťo, jeden vo funkcii kuchára, druhý záhradníka. Ani tu don Žilka nezabudol, že je salezián a venoval sa predovšetkým mládeži, najmä miništrantom, ktorých pripravoval ako saleziánsky dorast. O rok, v noci z 13. na 14. apríla ich tu zastihla „barbarská noc.“ Štátna moc zrušila všetky rehole  a rehoľníkov sústredila do tzv. „sústreďovacích kláštorov.“ Saleziánov sústredili v Šaštíne, ale o niekoľko dní ich previezli do Podolínca. Don Žilka si spomína, že ich tam aj bili. Bol to „kláštor“ ohradený ostnatými drôtmi, strážili ich vlčiaky i guľomet.

Keďže don Žilka bol chorý na štítnu žľazu a reumatizmus, bol liečený v Brusne, Košiciach, Trenčianskych Tepliciach, Oseku a Ľubochni. Z Ľubochne sa mu podarilo utiecť v roku 1952 a odvtedy sa skrýval na rôznych miestach. Jeho najväčšou starosťou boli saleziánski klerici, ktorí nemohli doštudovať. Organizoval pre nich schôdzky. Peniaze získaval od pánov farárov, ktorí mu dávali úmysly na sväté omše. Keďže predtým pôsobil na viacerých miestach, poznal miestnych dobrodincov, u ktorých sa ukrýval. V roku 1955, keď sa vracal z fár, pri Trenčíne ho zastihla náhodná vlaková prehliadka. Našli u neho peniaze na 500 svätých omší, ktoré už nikdy nemohol odslúžiť... Odviezli ho do väzenia v Žiline (v budove, ktorú on nedávno staval ako saleziánske dielo), a tam vymýšľali, z čoho ho obvinia. Na celu mu nasadili svojho konfidenta, ktorý vo svojich správach na neho napísal mnoho nehorázností. Napokon ho o rok odsúdili na Krajskom súde v Bratislave v procese Jozef Bokor a spol. Najprv usadili v sále obvinených J. Bokora, Františka Valábka, Jána Mikesa, Jána Beňa, Alojza Masného a napokon dovliekli jeho – už nepríčetného. Chodiť už nevládal, pohľad mal tupý, z úst mu trčala dlhá slina a kričal: „Nie, nechcem!“ Spolubratov tento výjav šokoval a dodnes o tom nechcú hovoriť. Pre zdravotný stav ho vylúčili z procesu a samostatne ho odsúdili na 3 a ½ roka. Jeho väznitelia si neboli istí, či duševnú chorobu nepredstiera, preto ho poslali na vyšetrenie na väzenskú psychiatriu do Prahy – Bohníc.
Zdravie sa mu však stále zhoršovalo. Väznitelia videli, že sa blíži jeho koniec. Preto ho rýchlo odniesli do neďalekej Štátnej nemocnice, aby im nezomrel vo väzení ako mučeník. Zomrel v ten deň, 22. októbra 1957.

Dona Ľudovíta Žilku pochovali v rodných Dubovanoch pri Kostole sv. Michala vedľa svojej mamičky. Na zemi bolo o jedného saleziána menej, v nebi o jedného viac.

Primiciant so svojimi príbuznými.

Don Žilka, direktor saleziánskeho domu v Žiline s chlapcami.

Don Žilka pred zatknutím v roku 1955.

Telesné pozostatky dona Žilku (r. 1957).